Модерністична версія втілення варіаційної форми (на матеріалі фортепіанних «Варіацій» Мирослава Скорика) : метод. рек. до самостійної роботи студентів, магістрантів та аспірантів за спеціальністю 025 «Музичне мистецтво». Дрогобич : Посвіт, 2022. 58 с. - Попов, Юрій Кирилович (Харківський національний університет мистецтв ім. І.П. Котляревського, 2022)
Варіації – чи не найдавніший прототип академічної композиційної форми, що упродовж століть набула ознак ідеальної структури композиційного плану. Проте, як і кожна інша композиційна форма, власне варіації – це особлива модальність творчого задуму: для них властива динамічна змінюваність заданої теми, яка в рамках академічної традиції неминуче містить у собі синтетичні інтонаційні властивості, що розкриваються у лише собі властивий спосіб у вигляді принципів або ж типів варіювання самої «теми». У цьому плані «варіації» наближені до прадавніх моделей імпровізаційного мистецтва – від часів античності, крізь багатоманітні версії фольклорного походження, і, звісно, до класичних норм варіювання (остинатні, строгі, вільні тощо). Однак, модерністичні віяння з їх тотальним неостильовим орієнтуванням (мається на увазі втілення ідей глобального культурного синтезу та філософії цілості) зродили власну стильову версію втілення самої ідеї варіацій – включаючи низку супровідних культуротвочих ідей. Звідси – спеціальний інтерес до цієї проблеми, яку яскраво унаочнюють собою Фортепіанні «Варіації» Мирослава Скорика як видатного представника українського модернізму. Видання адресоване студентам, магістрантам та аспірантам за спеціальністю 025 «Музичне мистецтво».
Для кожного музиканта-інструменталіста чи музикознавця як дослідника, а також слухача украй важливим є усвідомлення композиційної структури музичного твору та повʼязаної з нею семантичною організацією – у версії «герменевтики музичного тексту» [17]. Варіаційна форма – одна із первинних форм конструктивізації академічної музичної форми, – безумовно, претендує на її осмислення з боку семантичної та структурної організації. Більше того, обʼємний у часі історичний досвід існування цієї композиційної форми заслуговує бути осмисленим в історично актуальних формах стилеутворення; надто – в історично віддаленому від праджерел відтинку, що його прийнято йменувати епохою Модернізму. Однак, історична тривкість традиції компонування у варіаційній композиційній формі – це вже аксіома, що не потребує спеціальних термінологічних директив, оскільки незмінним полишається тактичного роду маневр на інтонаційно-тематичну видозміну заявленої для варіацій «теми». Принаймні, саме цей маневр і визначав академічну типологію варіаційної композиційної форми – в якості остинатних, строгих класичних та вільних. При цьому, щоправда, завжди мався на увазі певний принцип «роботи із темою», а також інтонаційно-семантичні якості самої «теми» варіацій, що заразом свідчили про парадигму історично визначеного стилю музичної творчості. А отже, у пропонованих методичних рекомендаціях йдеться про герменевтичну рецепцію не лише структуротворчого принципу варіаційності в цілому: прицільний інтерес складає його реалізація в модерністській версії, що значить про парадигмальну заданість уповні конкретного композиційного принципу в сенсі стилетворчих ініціатив ХХ століття; і в першу чергу – стосовно модерного способу національного стилеутворення, який визначив перспективу розвитку українського національного стилю від межі ХІХ–ХХ століть до межі ІІ–ІІІ тисячоліть. Адже власне «модернізм» (від фр. moderne – сучасний, найновіший) є назвою «мистецьких тенденцій неміметичного ґатунку на межі ХІХ–ХХ століть, що виникли як заперечення ілюзіоністсько-натуралістичної практики в художній царині, обґрутованої філософією позитивізму» [9, 469].
Keywords: варіації; варіаційна форма; виконавство на фортепіано